HAIGUR JA KURG
Elas kord kurg.
Aga mitte kaugel temast elas pikanokaline haigur.
Vaatab haigur kurge ja itsitab omaette:
milline kohmakas kõrend!
Ehk minna talle kosja?
Ta on meie soole sarnane: nii nokk kui pikad jalad.
Aga kas haigru-preilike ka kodus on?
Siin, siin, siin, siin.
Siin ta on. Mis vaja?
Tule mulle naiseks.
Tulen ma sulle, sina kiigats?
Mida sa veel välja ei mõtle!
Rõivas endal lühikesevõitu ja paljajalu patseerid ringi.
Kitsilt elad ja minugi jätad pesas nälga ja...
ja miks ma talle ära ütlesin?
Tõepoolest, miks ma talle ära ütlesin?
Ta on heast soost.
Teda võib keigariks nimetada,
käib, tutt uhkelt peas püsti!
Kurg, ma tulen sulle naiseks!
Ei, haigur.
Ma mõtlesin sinu naimise suhtes ümber.
Mine sinna, kust tulid!
Läks haigur minema.
Kurg kahjatses, et oli ära öelnud.
Jooksis haigrule järele ja ütles: Olgu, haigur, võtan su naiseks.
Kuuled, preili haigur, ma võtan su endale naiseks.
Sina võtad, aga mina ei tule.
Ja jällegi jäi haigur mõttesse.
Parem on siiski kahekesi, kui üksi elada.
Lähen lepin temaga ära ja saan ta naiseks.
Kureke, olgu nii, tulen sulle naiseks.
Aga vastab talle kurg: Ei tule Fedora Jegorile
ja kui tulekski Fedora Jegorile, Jegor teda ei tahaks.
Öelnud need sõnad, pööras kurg end kõrvale.
Haigur lahkus.
Kureke, kureke, ma tulen sulle naiseks.
Nii nad käivad siiamaani...
teineteise järel.
Jutustas Pastella